Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
O nemernică...
- Nebună? - Așa e.
Ah, da... Îmi amintesc.
Stă pe malul fluviului.
Vine din Birmania...
Nu este indiană... Vine din Savannakhet.
Născută acolo.
Într-o zi...
De zece ani umblă.
Într-o zi, în fața ei, Gangele.
- Da... - Ea rămâne.
Așa e.
12 copii morți, în timp ce ea merge spre Bengal.
Da.
Îi lasă, îi vinde, îi uită...
Spre Bengal devine sterilă...
- Savannakhet? Laos? - Da.
17 ani...
Este însărcinată... Are 17 ani.
E alungată de mama ei. Pleacă.
Caută o destinație în care să se piardă.
Nimeni nu știe.
Calcutta în fața ei, ea rămâne.
- Femeia albă și cealaltă? - Da.
S-a întâmplat cam între aceiași ani...
- El o urmărise până în India. - Da.
Pentru ea renunțase la tot.
Într-o singură noapte...
- Noaptea balului? - Da.
Michael Richardson era logodit cu o tînără fată din S. Thala.
Lola Valérie Stein.
Căsătoria trebuia să aibă loc în toamnă.
Apoi a fost acel bal.
Acel bal din S. Thala.
Sosise târziu la acel bal...
...în toiul nopții...
Da... îmbrăcată în negru.
Câtă dragoste, la balul acela...
Câtă dorință.
Lumina asta...
Musonul.
...și praful ăsta...
Centrul Calcuttei.
Parcă se simte parfumul unei flori...?
Lepră.
Unde suntem?
Ambasada Franței în India...
- Zgomotul ăsta... - ...e Gangele?
După moartea ei, el a plecat din India...
Da.
Mormântul ei se află în cimitirul englez?
Da.
- ...Moartă acolo? - În insule.
Găsită moartă. Într-o noapte.
O Lancia neagră...
gonește pe drumul spre Chandernagor.
Acolo pentru prima dată ea...
Da.
De ce vă e teama dumneavoastră?
Anne-Marie Stretter...
Noaptea... ei dansau...
Dansează.
De ce plângeți?
Eu vă iubesc.
Până nu mai văd,
nu mai aud,
până mor...
Știi, leproșii se sparg uneori ca niște saci umpluți cu praf.
- Nu suferă? - Nu, deloc. Deloc.
Ea este acolo, pe malul Gangelui, în josul pădurii...
A uitat totul.
- Viceconsulul Franței în Lahore... - Da.
În dizgrație la Calcutta.
S-a întors în parc.
Da.
Se întoarce în fiecare noapte.
Terenurile de tenis, pustii...
...bicicleta roșie a lui Anne-Marie Stretter.
Unde e femeia cu rochia neagră?
S-a dus să se plimbe.
În fiecare zi, se întoarce la amurg...
Lancia neagră a ambasadorului tocmai a intrat în parc.
O vizită pe care aș vrea să i-o fac femeii de pe Gange.
Chiar aceea...
…moartă în insule...
- Ochii ei uciși de lumina morți... - Da.
Sub piatră, acolo.
În jur, o buclă a Gangelui...
E patru... noapte neagră...
- Nu doarme nimeni? - Nimeni.
Ce căldură!
IMPOSIBILĂ.
TERIBILĂ.
O altă furtună...
Înaintează spre Bengal...
Vine dinspre insule...
De la gurile fluviului. Inepuizabilă...
- Ce se aude? - Ea, plângând.
- Nu suferă, nu-i așa...? - Nu mai suferă.
Inima atinsă de lepră.
- Nu suportă...? - Nu, nu suportă.
Nu suportă India.
Ea doarme.
O iubea mai mult decât orice pe lume.
Mai mult decât…
Michael Richardson își deschisese o afacere de asigurări maritime,
în Bengal, ca să rămână în India.
Ascultă...
Pescuitorii de pe Gange...
Ce noapte...
Ce căldură!
Întreagă...
Cu totul ucigătoare...
Din spatele plantelor decorative de la bar, ea-l privește.
Abia în zori...
cînd amanții s-au îndreptat spre ușile balului,
Lola Valérie Stein a scos un strigăt.
Deja nu mai auzeau nimic,
nu mai vedeau nimic...
Acea crimă din spatele lor...
Da.
…ploaia...
Da.
…răcoarea...
Muzica era la Veneția...
O speranță a muzicii...
- N-a încetat niciodată să compună? - Niciodată.
Ana Maria Guardi...
Da.
Prima căsătorie?
- Primul post? - Savannakhet, Laos.
Căsătoria cu un administrator colonial francez. Are 18 ani.
A, da! Un fluviu.
Deja...
...e așezată în fața unui fluviu.
Deja. Îl privește.
Mekongul.
- Tace? Plânge? - Da.
Au spus: "Nu se va aclimatiza.
Va trebui să o trimitem înapoi în Europa."
- Nu suportă. Deja. - Deja.
Ce e cu gratiile astea în jurul ei?
Parcul administrației generale.
- Santinelele? - Oficiale.
- Deja, nu suportă... - Nu.
Într-o zi o șalupă ministerială se oprește.
Domnul Stretter inspectează posturile din Mekong.
- O răpește din Savannakhet? - Da, o ia cu el.
O ia cu el timp de 17 ani prin capitalele asiatice.
O găsim la Peking și apoi la Mandalay.
În Bangkok... O găsim la Bangkok.
La Rangún... La Sydney.
O găsim la Lahore...
17 ani...
- O găsim la Calcutta... - Calcutta:
Ea moare.
- Celălalt bărbat care doarme? - În trecere.
Un prieten al familiei Stretter.
Ea se dă cui o vrea.
El o dă cui o ia.
- Prostituție. - Da.
Splendoare.
Pe mormînt stă scris Ana Maria Stretter?
Ana Maria Guardi.
Șters.
În fiecare noapte...
O privește...
- Nu i-a vorbit niciodată? - Niciodată.
Nu s-a apropiat niciodată de o...
- Bărbatul virgin din Lahore... - Da.
- Ce sunt luminile acelea... Acolo? - Crematoriile.
Sînt arși cei morți de foame?
Da.
Se face ziuă.
El trăsese cu pistolul în Lahore.
De pe balcon, într-o noapte, la Lahore,
trăsese asupra leproșilor din grădinile Shalimar.
- Nu suportă. - Nu.
- India, asta nu suportă? - Nu.
Ce anume din India?
Ideea.
Înainte a avut acea recepție la Ambasada Franței.
Asta e.
Parcul duce până la Gange.
Birourile sunt pe aici... Acele birouri gri...
Mai încolo e terenul de tenis, gol în timpul meteorului.
Nu dansează aproape nimeni.
Pe căldura asta, ce ați vrea?
Singurul remediu, nemișcarea;
Încetineală, încetineala sângelui...
Mirosul ăla de mal, insipid...
Gangele, mareea coboară.
Noua Fabrică austriacă.
A venit de acum o lună.
Nu se aclimatizează în India.
Da.
E prima sa călătorie.
- Va merge în insule. - Cum vă dați seama?
Are tristețea în priviri.
Nu-i plac oamenii care se aclimatizează în India.
Ambasadorul e cel care trăiește în insule, pentru ea, pentru femeia lui.
Ea merge singură în insule.
Ambasadorul merge la vânătoare în Nepal.
Spun că amanții săi sunt englezi.
Străini din mediile Amabasadei, pe care îi cunoaște ambasadorul.
Un prieten al Stretterilor.
Necunoscut în Calcutta.
Cu atâta umiditate și pianele se decojesc.
Viceconsulul Franței tocmai a intrat în Lahore.
În ultimul moment i-a trimis o invitație. "Veniți."
Ce face?
Ce e mai rău... Ucide.
- Acolo, în Lahore? - Care e versiunea oficială?
Cădere nervoasă. Sunt frecvente.
- Și în același timp simplu. - Da.
Cum arată! Parcă ar fi drogată.
E extrem de palidă.
Trebuia să-i evităm prezența.
Nu o primea nimeni în Lahore?
Nimeni.
Revocarea a fost evitată ca printr-un miracol...
O intervenție a Ambasadorului.
Cercurile închise din India mă fac întotdeauna să mă gândesc la lepră.
- Poate bea. - Nu. Aici toate seamănă între ele.
Vorbeau să plece.
Nu, el nu bea.
Ambasadorul i-a spus noului fabricant:
"Aș fi vrut ca Dvs. să fi vorbit cu el."
I-ar fi plăcut să se apropie de el.
El se îndepărtează. Nu suportă asta.
Nu. Nimic.
Râde.
De parcă brusc ar fi nebun de fericire.
Uitați...
Tocmai am văzut-o pe doamna Stretter... Cred.
- Ce idee mi-a venit! - Tocmai mi-am dat seama de asta.
A vorbit cu cineva dintre cei din Lahore?
Cu ea. La sfârșitul nopții.
Trăgea noaptea cu pistolul în grădinile din Shalimar...
împotriva leproșilor, a câinilor.
Dar s-au auzit împușcături și în oglinzile din casa sa din Lahore.
Trăgea în el însuși.
În fiecare zi veneau trandafiri din Nepal.
Ea îi împărțea la finalul balului
După masă, somnul, acel vis...
Și în plus toată lumea așteaptă ceva asemănător.
Așteaptă furtunile. Doar o gaură în cer.
S-a acoperit imediat.
Ce ten alb!
Ce albe sunt femeile aici!
Timp de 6 luni ies doar la amurg.
Fug de soare.
Ea pare prizoniera unei suferințe.
Nimeni nu știe prea bine ce se întâmplă în spatele acelor ziduri.
Ce face ea...
Merge pe bicicletă, dimineața foarte devreme,
prin parc.
Joacă tenis, citește... Așa se zice.
Chiar și din Veneția primește scrisori.
Merge în insule...
Aparențele...
A avut o singură relație, cu directorul Circului European.
Un bețiv.
Tot ce îi spunea directorului circului ajungea la urechile ambasadorului.
- Ce oribil! - Dumneavoastră nu înțelegeți.
Vorbea cu el pentru că știa că ceaa ce spune va merge mai departe.
Un fel de a ajunge la ea, la acea femeie.
Spunea că are dreptul la cerera doamnei Stretter,
dragostea sa,
la același nivel ca ceilalți.
Amanții ei din Calcutta...
Noaptea, aproape de terenul de tenis...
Acea bicicletă...
Își dorea viața La care ajunsese ea.
Nu...
Asta nu trebuie să se repete.
Ea nu vorbea despre acea pasiune.
Nimic.
El a spus că regretă că nu dă socoteală într-un mod convingător.
Convingător?
Amintirea cuvintelor.
- Ce se știe despre originile ei? - Prea puțin.
Tatăl era un mic bancher.
Se spune că mama ei l-a părăsit pe tatăl ei și a murit.
O exmatriculau din școală… O reformă, la 15 ani.
O mătușă îi mai scrie din când în când.
Privește... ochii ei.
Plânge.
Se pare că nu ar vrea să vadă cineva...
că e ca în transă, o transă de lacrimi vii.
Ce vrea?
Să i se vorbească.
De ce?
Despre următoarea ei numire.
Vocea îi e inexpresivă, ca și cum ar reprima un strigăt.
Nici dumneavoastră nu vă adaptați?
Nu. Din cauza căldurii, e clar...
Dar de asemenea din cauza monotoniei.
Această lumină...
Nicio culoare.
Dar dumneavoastră, în loc Lahore,
ați fi preferat altceva?
Nimic.
Lahore era tot ce-mi doream.
Veniți la bar.
De ce vă e teamă?
Se spune că v-ar plăcea Bombayul.
Vreau să rămân în Calcutta.
Nu cred că asta ar fi posibil.
În acest caz voi ruga autoritățile consulare.
Să mă trimită unde vor.
În Bombay e mai puțină lume, climă e mai bună,
și apropierea mării e apreciabilă.
Nu le-am cerut să-mi comunice dosarul.
Ce se spune?
Se spune că Lahore...
Ceea ce ați făcut dvs. în Lahore...
Nu înțeleg ce ați făcut dumneavostră în Lahore, oricâte eforturi ar face.
Nimeni.
Nimeni?
Ce faceți? Veniți.
Ascult "India Song".
Am venit în India datorită acestui cântec.
Muzica asta mă îndeamnă să iubesc.
Nu am iubit niciodată.
Nu am iubit niciodată până acum.
Apărea într-o poză într-un balansoar, în fața Marii Omanului.
Și apoi, într-o dimineață,
mergând la birou, am văzut-o în parc,
aproape de terenul de tenis,
îmbrăcată în alb.
Ce poveste! Ce dragoste!
Se spune că ați lăsat totul ca să o urmați.
După recepție, rămân câțiva prieteni apropiați.
Uneori pasiunea...
Sinuciderile europenilor, care cresc odată cu foamea
de care ei nu prea suferă niciodată...
În forurile interne, vina aceea e a Occidentului...
E absurd, bineînțeles.
Shanghai... ați văzut pozele de la bombardament?
Prima tentativă în Savannakhet...
Din cauza unui copil mort,
părăsit de mama lui, o cerșetoare din nord,
în parcul Administrației Centrale,
în fața camerei sale...
Nicio femeie din Lahore nu l-a cunoscut destul...
Cine-ar fi zis?
- Niciuna. - E teribil!
În locuința sa din Lahore n-a intrat nimeni niciodată.
Așa voia să fie: virgin, singuratic,
în așteptarea iubirii.
Moartea, în plină viață, nu i-ar ajunge niciodată.
Despre ce vorbiți?
Despre viceconsulul Franței, care o caută pe doamna Stretter.
Adesea tinde să se retragă de la recepții...
de fiecare dată tot mai beat.
Era inevitabil... Priviți.
Viceconsulul de Lahore se îndreaptă către doamna Stretter.
Ați văzut?
Câtă abilitate!
Ambasadorul a evitat să-i dea soției sale acea sarcină.
- Unde se duc? - În al doilea salon.
Mai devreme sau mai târziu, Ambasadorul va reuși să-i vorbească.
Atunci...
Li se duce șampanie.
Nu am înțeles bine. Ați prefera Bombayul?
Nu ați putea avea în Bombay aceeași funcție ca în Lahore.
Deocamdată este prea devreme.
Dacă rămâneți aici pentru un timp, veți vedea.
Dacă vreți, vă păstrez în Calcutta.
Da.
Știți, o carieră e ceva misterios.
Dacă dumneavoastră uitați de Lahore, și ceilalți o vor face.
Nu o să uit Lahore.
Există soluții...
împotriva acestei neliniști.
Ceea ce se numește...
- Dvs. știți. - Nu!
La început toți, chiar și eu...
suntem la fel.
Trebuie să improvizăm,
să inventăm...
o modalitate de a vedea lucurile.
Nu am găsit-o.
Nu văd nimic.
Întorceți-vă la Paris.
Nu... E imposibil.
Mekongul, către Savannakhet...
e ca un foc galben mistuitor între păduri.
Pe atunci șalupele erau lente.
Era nevoie de mai multe zile...
La amiază, țânțarii... Nu se mai vedea nimic.
Grămezi de țânțari se prindeau în capcane...
- Îi scriam ambasadorului. - Când plouă...
- Ea i-a tăiat avântul. - ...nu se mai văd malurile răului.
Cerul e atât de jos...
Apele sunt pământii.
Când a cunoscut-o, ea era așa de tânără. Și el deja...
Între ei există o prietenie strânsă.
I-a luat-o administratorului Savannakhetului?
Circulă o versiune greșită a poveștii.
Se spune că ea urma să moară în Savannakhet.
Așa tânără?
Ne-ar plăcea să o vedem în insule.
E o locuință de vis.
Trebuie văzută.
Și de asemenea și insulele deltei.
Mi-ar plăcea să merg.
S-ar putea ca muzica să fie ceea ce v-a interesat.
În spatele acelor ziduri, prizonieră a unei suferințe atât de vechi.
Fără dureri.
O lepră a inimii.
Și totuși, în parc, uneori... acele planșete...
Lumina meteorului...
Atât de miloasă...
Și ochii îi erau clari ca lacrimile.
Ați putea să vorbiți despre ea?
Ireproșabil.
Nu se vede nimic.
Asta înțelegem aici prin acel cuvânt.
După Veneția, nu ați mai avut concerte?
Nu, niciodată.
Vă cunoașteți?
Trebuia să vă întâlniți în parc.
La ce vă uitați?
Cu doamna ambasador a Franței, care dansează cu tânărul industriaș.
Dacă ascultați bine, veți observa inflexiuni străine în voce.
Poate asta este ceea ce îi răpește prezența.
- Acea origine... - Poate că și asta...
Aș vrea să fiu în locul său.
Să vin aici pentru prima dată, în perioada ploilor...
Nu vă plictisiți?
Noaptea ce faceți?
Duminica?
Citesc, dorm.
Nu știu prea bine.
Știți, plictiseala este o chestiune personală.
Nu se știe ce sfaturi ar trebui date.
Nu cred că mă plictisesc.
În plus... s-ar putea să nu aibă gravitatea aparentă.
Mulțumesc pentru cărți. Mi le vor trimite repede din Europa.
Nu aveți pentru ce.
Știți, aproape nimic nu e posibil în India.
S-ar putea spune asta.
Despre ce vorbiți?
Despre nimic.
Despre lipsa asta de motivație...
Nu e nici dureros, dar nici neplăcut să trăiești în India.
Nici ușor nici greu.
Nu e nimic.
Vedeți? Nimic.
Vreți să spuneți că e imposibil?
Să spunem... Poate că da.
Dar fără îndoială asta e o simplificare, nu credeți?
Viceconsulul Franței din Lahore vă privește.
Vă privește de la începutul serii.
Nu v-ați dat seama?
Păreți afectat. Știți de ce?
Mai aveți puțin de stat în Calcutta.
S-ar putea.
Credeam că știți deja.
Se spune că sunteți venețiancă.
Tata era francez. Mama era într-adevăr din Veneția.
Nu trebuie să-mi spuneți numele.
Inițial am crezut că sunteți englezoaică.
Se mai întâmplă uneori.
Unii nu se obișnuiesc niciodată?
Aproape toți se obișnuiesc.
V-a spus soțul meu că ne-ar plăcea să vă vedem în insule?
Mi-ar plăcea să merg.
Dumneavoastră scrieți, nu-i așa?
Credeam că pot scrie. Înainte.
V-au spus?
Da, dar fără îndoială ați fi ghicit.
Prin modalitatea pe care o aveți de a tăcea.
Am renunțat.
Și domnul Stretter scria?
Uneori. Și încă mai scrie...
Dumneavoastră?
Nu am încercat niciodată asta.
Credeți că nu se merită efortul, nu?
Să zicem că... da, dacă vreți dvs.
Sunteți cântăreață?
Uneori.
Mai puțin, de câțiva ani încoace.
De ce?
E greu de explicat.
Spuneți-mi.
O anumită durere e legată de muzică,
de ceva timp, pentru mine.
În Veneția, încă de tânără, la 18 ani,
muzica mă aducea până la nebunie.
Devenea... chiar și un soi de suicid. Gata.
Nu mai cântă. Spune că nu mai știe.
Ce se întâmplă?
Viceconsulul Franței a invitat-o la dans pe soția Ambasadorului Spaniei.
Vorbesc despre lepră.
Ar trebui să dansați cu el?
Nu e o obligație, dar...
Era în parc...
aproape de terenul de tenis.
Cred că nu doarme bine.
- L-a părăsit în timpul dansului... - Ce s-a întâmplat?
I-a zis ceva, fără îndoială.
O fi speriat-o.
De ce vă e frică?
Repulsia este un sentiment pe care îl ingorați.
Nu înțeleg.
Cum să ignori asta?
Groază...
Apropiați-vă de bar.
Sunt un bun prieten al Anei Maria Stretter.
Să mă prezint: Georges Crawn.
Obișnuiți-vă să vă serviți.
Nu mai e nimeni la bar.
- A zis-o doar ca să vorbească... - Privește-l... e dispus să fugă.
Și în același timp...
Continuă să o privească.
Pare că ea nu îndrăznește să meargă în parc.
Despre ce vorbesc cu acel om din cercul lor?
Despre copilărie... Și despre ea, Ambasadoarea Franței.
Ce mai așteaptă ca să plece de la recepție?
Să fie dați afară se pare.
- Cea care râde. - Priviți.
Va veni din Laos.
Ceea ce pare imposibil...
- O cerșetoare a intrat în parc. - Știu.
E cea care cântă, știați?
E adevărat că vine din Calcutta?
Pare că ea cântă un cântec din Savannakhet.
Din Laos.
Ne neliniștește.
Cred că mă înșel, nu e posibil.
Suntem la mii de kilometri de Indochina.
Cum o fi reușit?
Am auzit-o pe bulevard, dimineața devreme.
E un cântec vesel.
Acolo e cântat de copii.
Trebuie să fi coborât prin văile râurilor...
Dar cum o fi traversat lanțul muntos Cardomones?
E complet nebună.
Da, dar trăiește, vedeți?
Uneori vine pe insule.
Cum?
Nu se știe.
Poate va urmează pe dumneavoastră.
Îi urmează pe albi.
Vine mâncarea.
- Unde e? - Aproape de bar.
Bea prea mult. O să sfârșească rău.
Noaptea, se vedea prin fereastra camerei sale.
Mergea...
Mergea noaptea de parcă ar fi fost ziuă.
Noaptea de parcă ar fi fost ziua.
Invocă moartea peste Lahore.
Focul...
Și țipă...
dezlegări...
Râdea.
Nu există înăuntrul nostru nici măcar o posibilitate,
de a fi ca el în Lahore?
Lepră... Asta e ceva care se cunoaște dinainte de a veni.
Poate nu vedea că erau oameni în grădinile alea, din cauza acelei lumini...
Acel tip de ceață...
Privește cerul... bolnav.
Greutatea aceea... Ceața aceea care străbate noaptea.
I-a spus că și-ar fi dorit să aibă lepră.
Acel bărbat e furia.
Împotriva cui? Împotriva a ce?
Credeți că mereu există un motiv?
Dansează. Priviți-i.
Dintotdeauna i-a plăcut să danseze.
Până acum câteva luni, în Chandernagor, când i-au găsit într-un hotel.
Voiau să moară împreună.
Dacă te uiți la ei, nu prea pare.
I-au adus cu ambulanța în Calcutta.
S-a aflat totul până la urmă.
Au spus: "Fără niciun motiv... Din indiferență față de viață."
Sau opusul binelui...
Oamenii confundă.
Nu. Există o echivalență sigură.
Aparența e aceeași.
Întotdeauna s-a vorbit despre ei…
Mult.
Despre această iubire...
Și despre acele insule.
Insulele din deltă...
Le era greu când plecau din India...
Ce ar fi fost fără ea?
Căldură...
Teamă...
Lepră și foamete.
Viceconsulul de Lahore.
Morții...
Acea dulceață...
Toți se întrebau:
Acele lecturi...
în locuința din deltă,
acele plânsete...
Cântecul Indiei...
Când se ducea la birou, fluieră Cântecul Indiei.
I-a spus directorului Cercului:
În casa mea din Neuilly, în salon, e un pian negru mare.
Pe pupitru stă Cântecul Indiei.
Mama cânta Cântecul Indiei.
De când a murit, totul a rămas neschimbat.
Se luminează de ziuă și încă nu pleacă.
Par să aștepte..
Terenul de tenis era gol...
Doar o bicicletă era acolo.
Mi-am dat seama că era gol...
după ce a trecut ea.
Aerul se dispersa.
Fusta ei, pe fundalul pomilor.
M-a privit.
Nu știa că existați.
Pentru mine Calcutta se transformase într-o formă de speranță.
Îl iubesc pe Michael Richardson.
Nu m-am eliberat de această dragoste.
Știu.
O iubesc, așa, cu dragostea lui Michael Richardson.
Nu contează.
Vocea mea pare falsă.
Îmi auziți vocea?
Vă e frică.
Da.
De cine?
M-am împușcat singur în Lahore, dar nu am murit.
Ceilalți mă despart de Lahore. Eu nu mă despart.
Eu sunt Lahore.
Înțelegeți și asta?
Da. Nu țipați.
Da.
Sunteți cu mine în fața Lahorelui.
Știu.
Sunteți în mine.
Vă voi conduce înăuntrul meu.
Și veți trage împreună cu mine în leproșii din Shalimar.
E inevitabil.
Nu era nevoie s-o invite la dans ca s-o cunoască.
Și dumneavoastră o știți.
Știu.
E complet inutil să intrați dvs și eu să vă urmez de mai departe.
Nu avem ce să ne spunem.
Suntem unul și același.
Cred în ceea ce tocmai ați spus.
Poveștile de dragoste trebuie trăite cu ceilalți.
Noi nu avem nevoie.
Voiam să vă simt mirosul părului.
Asta explică...
După recepție, rămân apropiați.
Aș vrea să rămân odată cu dumneavoastră.
Vă va fi greu.
Mă vor da afară.
Da. Dvs. sunteți o persoană pe care e mai bine să o uiți.
Ca și Lahore.
Da.
Ce va fi cu mine?
Vă vor numi departe de Calcutta.
Asta vă doriți?
Da.
Bine.
Când se va termina totul?
Odată cu moartea, cred.
Care e defectul meu?
Inteligența.
A dumneavoastră?
O să vă rog să nu mă dați afară de aici în noaptea asta.
Faceți ce vreți.
Ca să se întâmple ceva între dvs. și mine.
Un incident public.
Nu pot decât să tip.
Să știți doar că și în dragoste se poate țipa!
Știu că vă veți supăra.
Și apoi o să începeți din nou să vorbiți.
Știu chiar și că nu veți spune că erați de acord.
Nu mă dați afară!
Noaptea asta rămân aici, cu ea!
O dată, cu ea!
Mă auziți?
- Ce se întâmplă? - Trebuie să facem ceva.
E teribil.
Era inevitabil.
Rămân!
Rămân la Ambasada Franței!
Merg în insule cu ea!
Vă rog!
Nu mă dați afară!
- Câtă duritate! - E teribil.
Nu se mișcă.
O dată!
O singură dată!
Doar pe ea am iubit-o!
Ar trebui să meargă acasă... A băut prea mult.
Caută să iște scandal, nu e posibil.
N-are sens...
Ce s-a întâmplat?
Să te duci așa la o întâlnire... E ciudat.
O nenorocire...
E de neînțeles.
Dar e teribil.
Ce nenorocire!
Îl ia.
Nu se opune.
A ieșit. Închideți grilajul.
Râdea în timp ce plângea. Ați văzut?
Încearcă să forțeze grilajul.
Cerșetorii se sperie.
A plecat.
- E totul clar. - Ce anume?
Lahore.
Continuă să țipe.
Unde e?
- În salonul particular. - Cu el.
Într-o anumită măsură, toată lumea ar trebui să plângă.
- Nu credeți? - Dar...
E doar o formă de a zice.
Viceconsulul Franței e cel care țipă?
Da. Încă.
I se pierde urma după călătoria în insule.
Demisionează din corpul consular.
Dosarul i se oprește odată cu demisia.
În puțin timp?
Câteva zile.
Ce strigă?
Numele său din Veneția într-o Calcutta pustie.
A țipat toată noaptea bărbatul ăsta.
Dar sunetul ăla de aripi, de pasăre?
Ziua.
Se luminează aici...
În jur... Și acolo.
Aerul miroase a nămol... Lepra.
Și focul.
- Nici o suflare. - Nu.
Mișcări foarte lente...
Deplasări lente...
de mirosuri
Soarele.
Ce lumină! Teribil!
Da. De exil.
E distrată.
Da. Total absentă.
Căldura e roșiatică.
Mai sus, fum.
Fabricile.
Continentul ăsta, întrerupt?
Musonul. Dedesubt, Bengala...
Mai departe,
mai jos,
sub cer...
Priviți...
E o curbă a Gangelui...
Albeața aia...
Acolo?
Cimitirul englez.
O mașină gonește pe drumurile drepte,
pe malurile Gangelui.
Au plecat în insule.
- Stufurile alea? - Orezul.
Peste taluzuri, petele alea întunecate.
Oamenii,
cea mai elevată populație a globului.
- Multitudinea de oglinzi negre? - Orezăriile indiene.
Negura s-a mai oprit.
Ploaia.
Drumurile sunt potrivite.
Sunt adăpostite.
Atunci tânărul diplomat a zis:
"L-am revăzut pe Viceconsulul Franței înainte să plec.
Țipă în continuare. M-a întrebat dacă mă duc în insule.
I-am spus că nu, că mă duc în Nepal Cu Ambasadorul."
Ea era de acord cu minciuna asta?
Aproape niciodată n-a vorbit despre bărbatul din Lahore.
Culoarea aia verzuie...
crește...
Oceanul.
Insulele.
Care e?
Cea mai mare.
Insula centrală.
Au ajuns.
Ce clădire albă?
Prințul de Wales.
Palatul Internațional.
Marea e agitată. A fost furtună.
Înainte, pe chei.
Unde acostează bărcile din Pacificul de Sud...
În spate e un port de recreere.
În spatele pomilor, același orizont simplu.
Insulele sunt aluviale.
Nămolul Gangelui.
Unde e rezidența franceză?
În cealaltă parte a hotelului, cu fața spre mare.
A vrut să-și facă baie la sosire.
Da.
Era târziu, marea era agitată.
Era imposibil de înotat,
doar să ia un pic din apa călduță a valurilor.
Ea s-a spălat cu el.
Și sârmele alea pe mare?
Împotriva sedimentelor din deltă.
Unde e ea?
Va veni...
Vine.
- Și în noaptea aia era tot ca acum? - Surâzătoare.
Îmbrăcată în alb.
Cine mai e în hotel?
Indianca albă.
Nu vă înțeleg prea bine...
Ea nu merge la rezidența Franței?
Doar mai dormea acolo.
Lua cina la Prințul de Wales, când mergea în insule.
A cerut ca servitorii din sediul Franței...
să fie duși în Calcutta.
- De cât timp? - De câteva săptămâni.
- Cântecul Indiei. - Da.
- Dansează, în partea cealaltă. - Turiștii din Ceilan.
Păsările alea?
Prizioneri în insule, din cauza furtunii.
Sunt în ascunzătoare,
ciocnesc.
Vor pleca o dată cu ziua.
Ce e cu mirosul ăla de mortăciune, așa brusc?
Tămâie.
A ajuns cu ultima șalupa?
Asta e, cea de la șapte.
Nu s-a întors acasă.
Nu s-a mai întors niciodată în Calcutta.
Cu ceață, s-a oprit și vântul.
A cerut să se deschidă draperia.
Voia să vadă marea, cerul,
în ciuda ceții.
Sunt foarte obosiți, din cauza nopții precedente.
Se uită afară.
Îmi aduc aminte...
Un zid de ceață se îndreaptă către insule.
Da.
Ea spune ceva despre Veneția.
Despre Veneția pe timpul iernii.
Da, așa e.
- Veneția? - Da.
E posibil să fi fost în vreo zi de iarnă
în Veneția, cu aceeași ceață...
Ea rostește numele... unei culori.
Violet.
Culoarea ceții deltei.
Era o zi de septembrie,
în timpul musonului de vară,
pe insule,
în 1935.
În China, războiul continuă.
Shangai numai ce fusese bombardat.
Japonezii tot avansau.
Pe câmpurile de orez se duceau luptele.
Lupta încă continuă.
Republica era înghițită.
În Rusia Revoluția e trădată.
Congresul de la Nurnberg numai ce avusese loc.
Cerșetoarea vană prin apele călduțe ale deltei...
Michael Richardson și tânărul invitat s-au întors la sediul Ambasadei Franței...
pe drumurile de pe plaje.
Ceilalți se plimbau pe lângă mare.
Ea voia să se întoarcă singură
pe drumurile interioare.
În spatele ei, viceconsulul Lahorelui.
A urmărit-o până în parc.
Michael Richardson și invitatul au ajuns înaintea ei la Ambasadă.
Ea fusese în parc la întâlnire.
Înaintau unul către altul.
Se întâlnesc.
Pare că-și vorbesc.
Se întorc la sediu.
Au încercat...
Au încercat să moară împreună.
Fără să reușească.
Într-o cameră de bordel,
în Chandernagor.
Acolo i-au găsit.
Într-un moment nocturn, ea ia șampanie.
Cupe.
I le oferă.
Încă e noapte...
când Michael Richardson îl ia pe tânărul invitat.
Se îndepărtează de loc.
Îl lasă.
În alt moment...
se auzi muzica în vecinătatea sediului Ambasadei Franței.
Amanții de pe Gange au convenit că trebuiau să se despartă...
dacă vreunul din ei, într-o zi, dorea să moară.
Tânărul invitat s-a întors noaptea la Ambasada Franței.
Da... A văzut-o.
Era rostogolită în parc,
sprijină pe coate pe jos. El a spus:
"Și-a întins brațul și și-a pus chipul pe el."
Viceconsulul de Lahore se află la 10 metri de ea.
Nu și-au vorbit.
Trebuie să fi rămas acolo mult timp, până la ziuă.
Și după trebuie să se fi plimbat.
S-a dus pe plajă unde se găsea halatul ei de baie.
Căldura reîncepea să fie a Calcuttei.